Napadlo mě, že se dneska vrátíme k základům. V našich milostných životech nás spousta
pořád trpí, protože ve skutečnosti nemáme možnosti. A důvod, proč nemáme
možnosti, je protože pořád chodíme ven a ve skutečnosti nepotkáváme lidi.
Myslím, že důvodem, proč nepotkáváme lidi, je protože čekáme na něco perfektního,
co říct. Sedíme tam, díváme se na někoho, chceme s ním mluvit a zkoušíme
a přemýšlíme nad ideální cestou, jak jít a oslovit je. A tak se
zblbneme a vystresujeme sami. Zamyslete se nad tím. Každý se snaží cítit
tak, aby zapadal. Nějak jsme ale všichni nervózní z toho být zranitelní
někým, kdo přijde a udělá z nás blbce. Nebo že se ztrapníme sami.
Takže místo toho, aby si lidi dovolili sami sobě být otevření a milí, jdou ven a
mají tenhle druh chladného chování. Což nastává, když jdeme večer ven a
vidíme všechny tyhle lidi, kteří se koukají skoro výhružně. Což je
často zástěrka. A rád si myslím, že kdybychom si nasadili nějaké emoční rentgenové
brýle, tak bychom viděli, co každý v místnosti opravdu
pociťuje. Což by bylo asi "Rád bych, aby ke mně někdo přišel a mluvil se mnou" nebo "Kdybych
tak tady znal víc lidí." nebo "Chtěl bych mít sebevědomí oslovit
tu osobu tamhle." Rád chodím ven právě s tímto pohledem,
protože mi to dovoluje vidět u lidí přes fasádu a
dovoluje mi to necítit se tak ohroženě ostatními, když se chci
s někým venku seznámit. A samozřejmě, když můžu jít ven a družit se
víc, tak si vytvářím více možnosti, což je ten malý psychologický obrat, který
můžeme využít. Druhý je praktický typ, o kterém vím, že jste ho mnozí
už ode mně slyšeli. Ale myslím si, že ho potřebujeme slyšet aspoň jednou týdně místo
dumání o perfektní větě na otevření konverzace. Zamyslete se nad tím prostě jen jít
tam a říct něco naprosto očividného. Ať už to bude "Ahoj, jak si
užíváš večer?" nebo když je den tak "Jak si užíváš den?" Prostě cokoli.
Najděte něco naprosto očividného, co se dá říct. Protože jestli volba leží mezi řečením
něčeho naprosto očividného a ničím, musíme říct to očividné při každé
příležitosti. Protože to očividné má aspoň šanci vést k něčemu dalšího, ale neříct
vůbec nic je jen falešná naděje. Pak jen jednoduše čekáme na tah
někoho jiného. A všichni víme, jak tohle dopadá většině z nás. Strávíme 24 hodin
denně čekáním na věci, že se nám podle nás mají stát. A pak si stěžujeme, že
nikdy vlastně nemáme v našich milostních životech žádné možnosti. Takže dvě věci: nasaďte si
ty emoční brýle, abyste viděli skrze tu emoční fasádu lidí, kterou
nosí, když jsou zdánlivě nepřátelští a děsiví a vězte, že se všichni cítíme
trochu zranitelní, když jdeme ven mezi lidi. A za druhé použijte tu
psychologii, abyste si řekli sami sobě "Potřebuju tam jen jít a
udělat něco naprosto očividného." No a očividné často vede k něčemu trochu chytřejšímu. Musíte
začít řečením očividného, protože když řeknete očividné,
věci, které přijdou potom, budou už lepší. Než se příště
uvidíme, tak udělám ještě další krok s tímhle videem, chci
vlastně otevřený konec, protože vím, že jeden z velkých důvodů, proč lidé nemají výsledky nebo
možnosti, je protože se vůbec nesetkávají s lidmi.
Druhým důvodem, že nemají výsledky, je, když se setkávají s lidmi a mají tahle
flirtační setkání, tak to neuzavřou skutečnou
výměnou kontaktů. Takže příští týden to bude celé o tom, jak
si s někým vyměnit kontakt, i když toho člověka znáte třeba jen minutu.
A mimochodem jsem teďka na turné v Chicagu, zrovna jsme tu měli setkání,
fakt fakt zajímavé. Vím, že mnozí z vás mě už
viděli, jestli jste někde v okolí, které zmíním,
a nemáte ještě lístky, teď máte šanci, jedu do Dallasu,
Washingtonu a Los Angeles, takže si opatřete vstupenky, odkazy
budou na konci videa a v popisku, nemůžu se dočkat,
až vás uvidím osobně a obejmu vás a doufám, že uslyším vás
příběh. Naviděnou.